Tatranské pstruhy - ich pôvod a perspektívy

	Vývoj rýb z rodu Salmo - lososov a pstruhov, siaha v Európe do pomerne nedávneho glaciálneho obdobia, keď severnú časť kontinentu zvieral ľadový pancier. S tým, ako sa striedavo zväčšoval a zmenšoval kontinentálny ľadovec v dôsledku striedania chladnejších a teplejších periód, stekali z jeho južného okraja obrovské masy vody, ktoré odvádzali prakorytá Visly, Odry a Labe do Atlantického oceánu. Baltické more vtedy ešte neexistovalo, začalo sa formovať až po ústupe ľadovca len pred asi 15 tisíc rokmi, pričom najprv predstavovalo sladkovodné jazero Litorina. Prapstruhy využili na preniknutie do vnútra kontinentu nielen túto “severnú” cestu, ale aj “južnú” cestu cez Stredozemné more. Tu však tento proces viackrát prerušil vpád teplých vôd z Atlantiku, takže prapstruhy sa postupne stiahli do Čierneho mora, dokonca sa dostali až do Kaspického mora. V dôsledku izolácie na severozápade a juhovýchode Európy postupne pred 500-900 tisíc rokmi (Holčík 1998) vznikol z prapstruha pstruh atlantický (Salmo trutta), ktorý osídlil prevažne rieky patriace do úmoria Atlantického oceánu, a na druhej strane pstruh pontokaspický (Salmo labrax), ktorý sa vyskytuje v riekach patriacich do úmoria Čierneho mora. U prvého druhu sa za slovom prevažne skrýva tá skutočnosť, že predovšetkým v oblasti horného Rýna a Dunaja mohlo dochádzať k miešaniu jednotlivých druhov či populácií počas neresových migrácií, keďže v dôsledku riečneho pirátstva sa povodia týchto riek rôzne spájali. Z fylogenetického hľadiska ide teda o veľmi mladé druhy, donedávna hodnotené väčšinou ichtyológov len ako poddruhy  S. trutta trutta a S. trutta labrax patriace k druhu, ktorý sme ešte donedávna označovali ako pstruh obyčajný (Salmo trutta). Situáciu pritom komplikuje ešte aj ich roztrieštenosť na množstvo lokálnych foriem, na vzniku ktorých sa podieľala predovšetkým izolácia v rámci rozsiahleho areálu. Čo sa týka ekologických foriem, tie sú v podstate rovnaké pri oboch druhoch (morská, potočná a jazerná), no možno povedať, že u pstruha atlantického sa ťažné (anadrómne) populácie vyprofilovali výraznejšie, než u pstruha pontokaspického. Ten podľa Balona (1964) snáď vôbec nemigroval do menších prítokov Dunaja a teda aj v čiernomorskej oblasti môže mať neťažná - potočná forma pôvod v pstruhovi atlantickom. Podobne ako u lososov, aj u “morských” pstruhov rozlišujeme populácie tiahnuce na neres v neskorú jeseň (jesenná forma), a na jar (jarná forma). V prípade severomorskej ťažnej formy pstruha atlantického, tiahnucej ešte donedávna do Popradu a Dunajca, resp. do ich prítokov, dominovala jesenná forma, ktorá do našich riek migrovala spolu s lososom, často sa oba druhy zamieňali. Ojedinelé exempláre boli v Dunajci ulovené ešte po 2. svetovej vojne, definitívne však neresové migrácie pstruhov i lososov ukončila výstavba priehrady na Visle vo Wloclawku pod Varšavou v roku 1968. V stredoeurópskych podmienkach majú však významnejšie postavenie neťažné formy pstruha. Tieto tzv. neotenické štádiá vznikli počas ľadových dôb tým, že sa potomstvo ťažnej formy prestalo vracať späť do mora a zostalo až do pohlavnej zrelosti na miestach svojho zrodu. Na území Slovenska máme to šťastie alebo smolu, že k nám zrejme prenikli pstruhy z dvoch smerov - jednak zo severu a taktiež z juhovýchodu. A tak na severe územia v povodí Popradu a Dunajca (spolu 1953 km2) sa udomácnila forma pstruha atlantického, ktorú označujeme ako pstruha potočného s vedeckým názvom Salmo trutta morpha fario, kým ostatnú časť Slovenska obsadila forma pstruha pontokaspického, ktorú tiež označujeme ako pstruha potočného, no má vedecký názov Salmo labrax m. fario. Na prvý pohľad sú však oba pstruhy potočné nerozlíšiteľné, ichtyológovia sa ich snažia determinovať len na základe rozdielneho počtu žiabrových paličiek na druhom žiabrovom oblúku, ktorý sa u pstruha atlantického pohybuje v rozmedzí 13-18, kým pstruh pontokaspický ich má 17-24. 
Teoreticky by mala situácia vyzerať tak ako som ju opísal, no bohužiaľ predovšetkým v minulých dvoch storočiach došlo k prenosom rýb, resp. ikier z riek a potokov patriacich do dvoch rôznych úmorí, takže aspoň lokálne mohlo dôjsť k narušeniu genofondu pôvodných druhov. Konkrétnych poznatkov však máme poskromne, takže situácia si žiada podrobnejší výskum opierajúci sa aj o najnovšie genetické a biochemické metódy. Prvé výsledky dokonca naznačujú, že v Európe žije zrejme viac, než len dva druhy pstruhov. Osobitne potrebné je sústrediť pozornosť na severnú časť Slovenska, ktorej značná časť je súčasťou TANAP-u a PIENAP-u a odvodňovaná je do Baltického mora. O všetkých zarybňovacích akciách sa nám totiž nezachovali údaje, ako je tomu napríklad v prípade Štrbského plesa (Mjartan 1984). Pstruhy, ktoré sem boli vysadené okolo roku 1885, boli nachytané v Svätojánke a na Štrbu ich prepravovali v sudoch, pričom na každej stanici im vymieňali vodu. Dosť nezmyselne tu bola neskôr vysadená aj jazerná forma pstruha pochádzajúca podľa Dyka (1966) zo Švajčiarska. Táto forma totiž dokáže v priaznivých podmienkach vzniknúť počas 2-3 generácií z potočnej formy, o čom sme sa mohli presvedčiť na viacerých miestach na severe Slovenska po vybudovaní veľkých vodných nádrží. Aj do nich však boli dovážané “jazerné” pstruhy zo zahraničia, napríklad do Oravskej priehrady z Rakúska a Švajčiarska, ale aj z Poľska. Podobne, ako v prípade kamzíka tatranského, by malo byť našou snahou zachovať pôvodný genofond aj u pstruha potočného. Pri nasádzaní umelo odchovaných pstruhov do našich vôd by mal byť rešpektovaný pôvod chovného materiálu, aby nedochádzalo k zmiešavaniu rýb pochádzajúcich z rôznych proviniencií. 
Na záver uvediem ešte aspoň v skratke ako objasňuje Balon (1966), prečo pstruh potočný prenikol nesmierne vysoko do tatranských dolín. Jedným z dôvodov boli v poľadových dobách zhoršujúce sa hydrologické pomery v oblasti poľadovcových naplavenín na úpätí hôr. Postupné znižovanie vodnatosti tokov, ako aj ich zmenšujúci sa spád spôsobili, že pstruhy museli vykonávať neresové ťahy do stále vyšších polôh, k čomu ich zrejme nútil a stále núti ťažný inštinkt zdedený po predkoch. V dôsledku kladnej reotaxie tak pstruh potočný prenikol potokom Krupá najprv do Popradského plesa, odkiaľ sa Ľadovým potokom dostal až do výšky 1525 m n.m., kde dokáže prekonať relatívny spád až okolo 97 . Ešte o niečo vyššie sa pstruh dostal v Mengusovskej doline, kde cez Hincov potok prenikol do jeho ľavostranného prítoku - Žabieho potoka. Tu bol zistený v nadmorskej výške 1560 m, pričom realtívny spád potoka je až 133 . Ide o najextrémnejšie vysokohorské podmienky na našom území, do ktorých prirodzeným spôsobom dokázali preniknúť ryby. Ichtyológovia (napr. Balon 1966) predpokladajú, že sa tak stalo len nedávno, zhruba v rokoch 3000 až 300 pred naším letopočtom, keď sa sformovali aj tunajšie lesné porasty do dnešnej podoby. Veľmi vysoko však prenikol pstruh aj v niektorých ďalších tatranských potokoch (Roháčsky p. - 1027 m, Kôprovský a Jamnický p. - 1000 m), ale aj v ďalších pohoriach, napríklad v Malej Fatre (Bystrička - 1066 m). 
Hoci pôvod pstruha potočného v rámci celého nášho územia nie je a možno ešte dlho nebude úplne objasnený, môžeme zatiaľ s určitosťou tvrdiť aspoň to, že na severe Slovenska v povodí Dunajca a Popradu pôvodne žili populácie pstruha atlantického. Ak aj bol ich genofond do určitej miery “poškodený” dovozom pstruhov pochádzajúcich z iných častí Slovenska alebo aj vzdialených končín Európy, je potrebné vyhlásiť moratórium na podobné transfery, aby nedochádzalo k ďalšej erózii genofondu tohoto nášho autochtónneho druhu.
							Text a snímky
 RNDr. Jozef Májsky