Jedovatý pozdrav od nymfy Dafné 
Podľa antickej mytológie sa zamiloval boh Apolón do nymfy Dafné - dcéry boha riek Penea a prenasledoval ju. Keď ju už takmer dobehol, premenila sa na vavrín - Laurus nobilis. Vavrínovými ratolesťami venčili hlavy antických víťazov, my sme túto rastlinu degradovali na obyčajné korenie - bobkový list. Určitou satisfakciou pre nymfu Dafné môže byť tá skutočnosť, že botanici  pomenovali jej menom rod lykovec. Najprv zrejme len vavrínu podobný lykovec vavrínový (Daphne laureola), neskôr do rodu Daphne zaradili desiatky druhov lykovcov. Spolu s ďalšími druhmi patria do čeľade vrabcovníkovité (Thymalaeaceae), ktorá je rozšírená predovšetkým v trópoch. Aj preto zrejme neudivuje, že v našej prírode rastú len tri druhy lykovcov, pričom dva z nich sú veľmi zriedkavé. Tento stav má na svedomí štvrtohorné zaľadnenie, ktoré zatlačilo mnohé teplomilné treťohorné rastliny na juh Európy, odkiaľ sa z nich po roztopení pevninského ľadovca dokázala “vrátiť” len časť, resp. nejaké percento dokázalo prežiť v refúgiách aj priamo v strednej Európe.
Z lykovcov sa ukázal ako najodolnejší lykovec jedovatý (Daphne mezereum), ktorý rastie až na 68 o s.š. vo Fínsku a na východe je rozšírený až po Altaj. Tento ker vysoký 30 - 150 cm je typický predovšetkým pre kvetnaté bučiny a jedlobučiny, ale nájdeme ho aj v rôznych suťových listnatých lesoch, ba aj v lužných lesoch, od pahorkatín až po subalpínsky stupeň. Širokej verejnosti je dobre známy, často pod rôznymi ľudovými názvami (napr. dzievské drevo - asi slúžil ako abortívum), pretože jeho ružové, zriedkavo i biele kvety, objavujúce sa neraz už vo februári, sú v prebúdzajúcej sa jarnej prírode veľmi nápadné. Listy nahlučené na konci konárov vyrastajú až asi o 3 - 5 týždňov neskôr. Keď sa v lesoch zazelenajú ostatné dreviny i bylinný podrast, lykovec jedovatý sa stane úplne nenápadný. Opäť si ho môžeme všimnúť až v lete, keď sa na jeho vetvičkách začnú vyfarbovať červené kôstkovice. Ich farba priťahuje aj niektoré plodožravé vtáky, ktoré tak prostredníctvom trusu rozširujú lykovec na nové lokality. Na kratšiu vzdialenosť ich roznášajú mravce. Aj vďaka generatívnemu rozmnožovaniu patrí v našich lesoch stále k pomerne bežným druhom drevín, čo už nemožno povedať o ďalších dvoch druhoch lykovcov. 
Oveľa vzácnejší lykovec voňavý (Daphne cneorum) si s predošlým druhom určite nepomýlime, pretože sa výrazne líši svojím vzhľadom, ale aj obdobím kvitnutia, ktoré začína koncom apríla, začiatkom mája a výnimočne môže trvať až do júna. Tento rozvetvený vždyzelený nízky ker vysoký len 10 - 30 (50) cm nachádza optimálne podmienky v svetlých dubinách a na lesostepných lokalitách s dubom plstnatým, pričom uprednostňuje karbonáty, ale možno ho nájsť aj na piesčitých kyslých pôdach, napríklad na Záhorí. Ťažisko rozšírenia na našom území má v pahorkatinách (Považský Inovec, Strážovské vrchy, Tríbeč, Vtáčnik), vystupuje však až do podhorského stupňa (Veľká Fatra, Nízke Tatry, Slovenský Raj, Belianske Tatry či Pieniny). Tento teplomilný druh je v našej flóre považovaný za európsky element so submediteránnym až subatlantickým rozšírením, u nás je takmer na severnom okraji areálu, severnejšie rastie už len v juhozápadnom Poľsku a na Ukrajine. Aj keď kríčky lykovca voňavého môžu pokrývať i plochu až do 1 m2, mimo obdobia kvitnutia ho v teréne len veľmi ťažko identifikujeme, nakoľko splýva s ostatnou bylinnou vegetáciou. V čase kvitnutia nás naň často skôr upozorní nos, než zrak. Jeho ružové kvety v koncových okolíkoch totiž opojne voňajú. Na rozdiel od predošlého druhu sa tento lykovec u nás rozmnožuje predovšetkým vegetatívne, len veľmi zriedka možno nájsť jeho plody. Podľa mojich pozorovaní sa plod vyvíja snáď len z každého tisíceho kvetu a ešte je otázne, či dozreje. V staršej literatúre sa nesprávne udáva, že jeho bobule majú červenohnedú farbu, v skutočnosti sú asi 5 mm veľké oválne plody žltkasté, podobné zrnkám obilia. Napriek opakovaným návštevám lokality tohto lykovca v Považskom Inovci, som zrelé bobule nezískal. V rámci realizácie záchranného programu boli v Čechách robené pokusy s ich klíčivosťou, ktorá je dosť nízka, mladé semenáčiky začínajú kvitnúť už vo veku dvoch rokov. Vzhľadom na zriedkavý výskyt  bol v “Červenom zozname rastlín a živočíchov Slovenska” tento druh zaradený medzi ohrozené taxóny. Spoločenská hodnota lykovca voňavého je stanovená na 800 Sk za jeden exemplár. Čo je však jedinec u tejto trsovitej dreviny?
Veľmi podobný lykovcu voňavému je lykovec muránsky (Daphne arbuscula), v staršej literatúre označovaný ako lykovec kríčkovitý, známy pod ľudovými názvami rozmajrín, skalný orgován či levenda. Tento endemit Muránskej planiny tvorí tiež poliehavé vždyzelené kríčky, vysoké len 10 - 25 cm, ktoré sa dožívajú veku až okolo 100 rokov. Na rozdiel od predošlého druhu má elipsovité alebo vajcovité listy na okraji podvinuté. Ružové, zriedkavo biele kvety vyrastajúce na koncoch vetvičiek v troj až osemkvetých zväzočkoch (vrcholových klbkách) sú jemne ochlpené, kým u lykovca voňavého holé. Tento náš najvzácnejší lykovec kvitne od polovice apríla do konca júna, výnimočne ešte v júli. V júlovom termíne však môže ísť už o začiatok letného a jesenného kvitnutia, ktoré sa ojedinele môže pretiahnuť až do novembra. Rastie vždy len na karbonátoch, v rôznych spoločenstvách - od bučín cez okraje lesov až po kostravové trávne porasty a ostrevkové trávne porasty. Plody – jednosemenné kôstkovice (označované aj ako suché bobule) vajcovitého tvaru sú u tohto lykovca veľmi vzácne, krémovožltej farby s bordovohnedým vrcholom. Podobne ako aj pri ostatných druhov lykovcov sa na rozširovaní plodov podieľajú mravce. Klíčivosť semien je však veľmi nízka, pokusy na prirodzených stanovištiach boli neúspešné, lepšie výsledky sa dosiahli pri umelom výseve na pokusných plochách. Preto sa v prírode tento lykovec rozmnožuje prakticky len vegetatívnym spôsobom. Vzhľadom na veľmi malý areál je lykovec muránsky tiež zaradený medzi ohrozené druhy našej flóry, rovnako je chránený našou legislatívou a v rámci EU bol zaradený do Prílohy I. Bernského dohovoru. Spoločenská hodnota jedného exemplára bola stanovená na 5 000 Sk. Z rôznych faktorov, ktoré pôsobia negatívne na vývoj tohto druhu, možno spomenúť abiotické činitele, najmä klimatické faktory (neskoré mrazy) a raticovú zver. Tá lykovec nepoškodzuje ohryzom, ale predovšetkým jelenia zver olamuje jeho kríčky raticami.
Aj keď nymfa Dafné nemala na svedomí životy obyvateľov mýtického Olympu, nemožno to už tvrdiť v prípade našich predkov a lykovcov z rodu Daphne. Ide totiž o veľmi jedovaté rastliny obsahujúce celú paletu jedov. Zvlášť dobre sú preskúmané u lykovca jedovatého. Už v 19. storočí bolo zistené, že jeho horká kôra obsahuje mezereín a dafnín (dafnetoxín), prvý z nich poškodzuje pečeň, obličky i črevá a pôsobí ako smrteľný jed. Obidva majú kancerogénne účinky. Ďalšími látkami sú aj dafnetín či umbelliferón patriace medzi kumaríny, a ich glykozidy dafnozid a fenolglykozid. Dikumarín dafnoretín obsahujú semená a jeho glykozid dafnorín celé bobule. Vonnými kumarínmi sú presýtené predovšetkým kvety lykovca voňavého, ale aj muránskeho do takej miery, že intenzívna vôňa môže po dlhšom pôsobení vyvolať aj bolesti hlavy. Kiež by aj našich vnukov a pravnukov rozbolela hlava len pri vdychovaní vône lykovcov. To je určite nielen moje želanie, ale aj želanie všetkých, ktorým učarovala krehká krása týchto nenápadných kríčkov, ktorým prepožičala meno nymfa Dafné.
						Text a foto RNDr. Jozef Májsky
:Najbežnejším z našich lykovcov je lykovec jedovatý 
Endemit Muránskej planiny - lykovec muránsky nerastie nikde inde na svete.